744
Нашао неко орлово јаје и ставио га под кокош. Орлић се излегао кад и пилићи и одрастао са њима.
Читавог живота орао је радио исто што и кокоши у дворишту, мислећи да је једна од њих. Кљуцао је наоколо у потрази за бубама и глистама, кокодакао је и лепршао крилима, уздижући се који педаљ изнад тла.
Прошле су године и орао је остарио.
Једног дана угледао је у висини, на ведром небу, чудесну птицу моћних раширених крила, како лебди на ветру.
Стари орао запањено је гледао увис. „Шта је то?!“ питао је.
„То је орао, краљ птица“, рекла му је једна кокош.
„Он припада небу, док ми, кокоши, припадамо земљи.“
И тако је орао умро међу кокошима, не знајући ко је.